Маркіян Домбровський
асистент кафедри класичної філології

МОТИВ SERVITIUM AMORIS В ЕЛЕГІЯХ ТІБУЛА

Servitium amoris – давній мотив, початки котрого, можна бачити ще в грецькій міфології. Згодом, саме в римських елегіків, цей мотив дістав своє домінантне положення. Servitium стає мало не синонімом до amor. Принаймні доти, доки йдеться про любов в міському контексті. 
У Тібула рабську позу, яку приймає на себе ліричний герой, найчастіше бачимо в певних повторюваних від елегії до елегії її проявах. 
Що найбільше демонструє рабську налаштованість – це готовність зазнати найтяжчих покарань від коханої. Декларація такої готовності завжди є частиною апеляції до жаданої, але недоступної коханої/коханого. Це одна з фіґур переконування. Бачимо її в 5-й елегії, котра є одним із Тібулових виразних параклявзитиронів Серед іншого читаємо в цій елегії слова:
Ure ferum et torque, libeat ne dicere quicquam 
        Magnificum post haec: horrida verba doma. (І.5.1–6)
– все це декларація готовності зазнати рабського покарання за нестриманість. Але відразу за цим бачимо справжню мету Тібула: розжалити Делію. Не покарання він просить, а навпаки милості, в пам’ять про минулу любов:
Parce tamen, per te furtivi foedera lecti, 
          Per venerem quaeso conpositumque caput. (І.5.7–8)
Власне, ціла елегія побудована на такій комбінації апеляцій, що мали би кожна у свій спосіб вплинути на Делію, схилити її до Тібула.
Схожа ситуація – в 9-й елегії. Готовність до рабських терпінь (verbera, detrecto non ego vincla pedum І.6.37–38) бачимо в 6-й елегії, у 8-й читаємо про немалий досвід в муках, що його здобув ліричний герой (І.8.5–6)
Рабська поза демонструється також готовністю до виконання роботи раба.
Так, у тій же 5-й елегії (І.5.61–66) бачимо, що бідний коханець (Тібул) завжди готовий до послуг (semper praesto), завжди перший (primus) спішить виконати доручення, він буде вірним супутником коханої, подасть їй руку і розчистить дорогу у міському натовпі (функція раба-супровідника), навіть непомітно проведе до „таємних друзів” – в цьому штриху крайній прояв рабського, як би сказали зараз, „мазохізму” – адже неважко здогадатися, що це за таємні друзі. Так само виразно рабською є функція розв’язування сандаль господині.
Звертає на себе увагу намагання Тібула, де можна, ненав’язливо і ніби непомітно зробити коханій комплімент (in tenero latere І.5.62; de niveo pede І.5.66; in tenero corde І.1.64; teneris genis І.1.68 facie tenerisque lacertis devovet et flavis… comis І.5.44). Ситуації, контексти, у яких бачимо ці компліменти загалом зводять їх функцію до одного й того ж – все це Тібулова blanditia – складова загальної рабської атмосфери параклявзитирних пасажів. 
Загалом, Тібул широко використовує цей старий мотив любовної поезії. З одного боку використання таких традиційних мотивів є відповідним позиціонуванням своєї поезії, декларуванням належності до відповідної поетичної традиції. Але у Тібула ці мотиви дістають не лише значно повніше опрацювання (нові штрихи, деталі), але й особливу функцію і звучання. Це не механічна пам’ять жанру, а по-новому семантизовані елементи давньої традиції. Servitium amoris разом з іншими подібними традиційними мотивами стають тими метафоричними фіґурами, котрі ніби концентровано показують природу міської негармонійної любові. Усі вони так чи інакше показують недоступність тої любові, де вони мають місце. Іншими словами, вони проявляють межу-перешкоду, котра є в основі цієї любові і наявність котрої протиставляє її до непомежованої любові сільської. А це протиставлення є не лише протиставленням двох опозиційних образів образної структури, тут проходить значно глибша межа – між двома протилежними жанровими домінантами – традиційною любовною лірикою і вибудуваною ніби на її „території” новою рефлексивною лірикою, тою, що пізніше стала домінантною в жанрі, названому „елегія”, визначивши тим самим сучасне значення слова „елегійний” в нових європейських мовах.