СИСТЕМА ПЕРСОНАЖІВ РИМСЬКОЇ ЕЛЕГІЇ: МОЖЛИВІ АСПЕКТИ ВИВЧЕННЯ

Маркіян Домбровський

У доповіді накреслюються деякі можливі підходи до вивчення системи персонажів елегії чи, інакше кажучи, можливі аспекти вивчення цієї системи.
Сприйняття всякого художнього твору (як і всякого явища дійсності) відбувається через припасовування його до готових моделей свідомості. Так само і персонаж – він сприймається через призму певної готової в читача моделі світу з відповідними готовими типажами „персонажів” цього світу. Типажі ці формуються на основі досвіду життя в реальному світі, а отже, так чи інакше відбивають певну суспільну структуру, структуру відповідного середовища, відбивають певне уявлення про суспільні ролі тощо. І знайомство читача з персонажем фактично є актом впізнавання його, актом ідентифікації конкретного персонажа твору з тим чи іншим „персонажем” тієї суспільної моделі, котру читач має у своїй свідомості. Тому вивчення системи персонажів того чи іншого художнього світу можна починати з виявлення, опису відповідних соціальних типажів, з якими би ідентифікувалися ці персонажі в читача. Цим етапом дослідження можна знехтувати, коли відповідна соціальна модель є самозрозумілою і коли у ній нема тих чи інших суттєвих для структури художнього світу моментів. Ми ж маємо справу з літературою давньою, а отже й соціальна модель, відбита у ній, таки вимагає бодай загального окреслення. Тим більше, що вона далеко не однозначна і має ряд суттєвих питань, на які дослідники досі дають доволі суперечливі відповіді.
Соціальні типи – не єдиний орієнтир, за яким іде пізнання персонажів літературного твору. Не менше, а часом і відчутно більше значення має також впізнавання за традиційними жанровими ролями персонажів. Особливо це суттєво тоді, коли маємо справу з тим типом старої літератури, у якій висока питома вага жанрової традиції. Саме до такого типу літератури належить і римська елегія. Тому для повнішого уявлення про наш предмет вартувало би також дати картину генези елегійних образів, щоб можна було далі визначити, щó в їх структурі можна вважати новим, а щó традиційним, а також, щоб мати уявлення про те, які з традиційних, шаблонних рис наших персонажів сучасний елегікам читач міг у них бачити навіть тоді, коли автор, в дійсності, цими рисами їх не наділяв. Виразніше бачення традиційних моделей дозволило би не лише чіткіше відділити в межах наших образів традиційне від нового з точки зору внутрішньої організації художнього світу, але й простежити, щó, зокрема, в соціальному статусі наших персонажів відбиває соціальні ролі тих епох, в які формувалася відповідна жанрова традиція, а щó є відбитком вже сучасних Тібулові суспільних тенденцій. 
І все ж, ані соціальні, ані традиційно-літературні моделі, мабуть, не є визначальними для організації системи персонажів елегії. Елегія є суб’єктивною лірикою і весь зображений у ній світ є світом очима ліричного героя. Отже, і система персонажів буде організована відповідно до того, щó кожен із персонажів буде означати для нашого героя.
Суб’єктивне сприйняття дійсності завжди є сприйняттям через відповідну суб’єктивну оцінкову призму, тобто всякий значимий факт, елемент цієї дійсності примірюється до базової, архетипної моделі світу, що тримається на фундаментальній опозиції „добро – зло” (з позиції суб’єкта). А позаяк нашим предметом є система персонажів, то в цьому контексті доцільно послужитися ідеями і термінами В. Проппа, який, досліджуючи чарівну казку, поділяв персонажів казки (відповідно до їх сюжетної функції) на помічників і шкідників героя (тобто „добрих” і „поганих” персонажів). Аналіз, орієнтований на цю проппівську модель, дає ключ до вивчення місця персонажів у внутрішній структурі художнього світу елегії.
Кожен з аспектів міг би стати предметом окремого дослідження. А їх результати дали би матеріал для дійсно системного і різностороннього опису системи персонажів.