Маркіян Домбровський

ПРОБЛЕМА ХУДОЖНЬОГО СВІТУ У ГУМБОЛЬДТА

Перегляд підходу Вільгельма фон Гумбольдта до питань пов’язаних з проблемою художнього світу подаємо за його працею "Про 'Германа і Доротею' Ґете" (1798) [1].
1. Структурованість. Всяке явище дійсності "існує окремо, само по собі", "не залежить від іншого як причина чи наслідок" [1, 169]. Структурує ж дійсність свідомість: пропущені через сприйняття людини факти дійсності організуються у світ ("замкнуте коло дійсного" [1, 174]), творять собою єдине, впорядковане ціле [1, 176]. За таким принципом організований і світ художнього твору, який Гумбольдт розглядає як продукт фантазії, уяви.
2. Автономність. Поет не відтворює дійсність, а творить, і продукт його творчості – принципово іншої природи, ніж дійсність [1, 170]. Навіть найдокладніше "скопійований" предмет, будучи перенесеним "в іншу сферу" – з реального світу у художній – буде вже чимось зовсім іншим [1, 168]. Тому до творінь природи і художника "не може прикладатися одна міра" [1, 171]. Отже, від реальності художній світ відрізняється не лише тим, що він організований і цілісний, але і тим, що він – зовсім інша, автономна, самодостатня, замкнена на собі цілість.
3. Totalität. Поезія в одному і тому ж предметі завжди поєднує максимально індивідуальне і максимально ідеальне [1, 167]. Індивідуальні предмети, коли вони є елементами художнього світу, не можуть мислитися інакше, як узагальнено, як репрезентаціями всеохопної і завершеної "цілості" (Totalität). Це випливає з відповідної налаштованості реціпієнта: "душа, на яку діє художник, завжди схильна до того, щоб, з якого би об’єкта вона не виходила, охоплювати в повноті все коло споріднених з ним явищ" [1, 176].
5. Антропоморфність. "Поет ніколи не описує предмети інакше, ніж для того, щоб представити в них людину"; наміри поета "не повинні поширюватися за межі суб’єкта" [1, 176].
6. Образність. Художній світ не можна звести до раціональних конструкцій. "Всяка форма [і.е. образ] несе на собі печать своєрідності, яку може мати лише форма, її [і.е. своєрідність] не можна осягнути інакше, як через споглядання [і.е. інтуїцію], а також її не можна виразити через поняття" [1, 170].
Гумбольдт у своєму трактуванні цих питань часто виявляється суголосний з настроями теоретиків ХХ століття. Ряд засадничих положень, які в літературній теорії ХХ століття позиціонувалися як нові, насправді свідомо чи несвідомо продовжували давнішу традицію, зокрема й ідеї Гумбольдта.

Література. 1. Гумбольдт В. Язык и философия культуры /  Вильгельм фон Гумбольдт ; Сост., общ ред., вступ. статьи А. Гулыги и Г. Рамишвили. – М. : Прогресс, 1985. – 452 с.